Рачо-Врачувачо
Словашка народна приказка

chitanka.info

Живял преди години в някакво моравско селце един момък на име Ян. Той останал от невръстно дете кръгъл сирак; бил много сиромах, защото и родителите му не били но богати от него, та освен една схлупена къщурка нищо друго не му оставили. Трудно живеел Ян — кога ял, кога гладен спял, та се извишил един тънък-дълъг като върлина. За това селяните го прекоросали Рачо-Дългокрачо. И този прякор така здраво му прилегнал, че скоро всички забравили кръщелното му име и го наричали само Рачо-Дългокрачо. Така и ние ще го наричаме оттук нататък.

Карал Рачо така бедно до някое време. Е, омръзнало му на момъка това тегло и намислил да тръгне но белия свят да си дири късмета. Събрал си парцалите и туй-онуй, което ще му потрябва из пътя; като отворил раклата в къта, из мъкнал от нея една дебела стара книга с кожена подвързия. Взел я и отишъл при селския даскал. Подал му книгата. Даскалът запрелиствал пожълтелите страници, като клател глава. Накрай рекъл:

— Не зная каква ще да е тая книга — не е написана на наш език. А ти откъде си я намерил?

— В раклата ни — заобяснявал Рачо. — Лежи там отпреди аз да се родя. Може да е от дядо, а може и от прадядо ми да е останала. Ала по всичко личи, че това ще да е мъдра книга: сигурно в нея е написано всичко, каквото е било и каквото ще бъде занапред.

— Защо мислиш така, Рачо? — запитал учителят.

— Ясно: книгата е много дебела, значи в нея много нещо има написано; тя е стара, а в старото време людете не са си губили времето да пишат глупости, а само мъдрости; пък виж и тая подвързия от телешка кожа! Щяха ли да я хабят за разни гламавщини, а?

Учителят вдигнал рамене, поклатил глава, нищо не отвърнал.

Рачо си взел книгата под мишница и на сбогуване до бавил:

— С нея, ако човек има ум в главата си, ще може да си изкарва хляба. Ще стана аз гадател-врачувач!

— На добър час, Рачо-Врачувачо! — пошегувал се учи телят.

А момъкът както решил, тъй и сторил. Напъхал си имуществото в една торбичка и тръгнал накъдето го понесли нозете.

Вървял, вървял, прекосил едно поле, прехвърлил една планина, навлязъл в една гора; сетне пак поле, пак планина, пак гора… Стигнал до един могъщ стар дъб, чиято сянка запречвала пътя. Ненадейно дочул някакво козе блеене на близо. Отбил се момъкът да види каква беда се е случила на животното — може пък вълк да го дебне! Наближил, гледа в един дълбок трап паднала коза и не може да излезе. Как да и помогне? — Трябва въже, а Рачо-Дългокрачо въже не носи. Насъбрал той няколко хватки трева и клонки, хвърлил ги на козата — да не гладува, додето й дойде някой на помощ.

Продължил си пътя и скоро стигнал до околностите на престолния град, където се гушат най-сиромасите. Гледа Рачо — скупчили се неколцина, размахват ръце и се над викват. Отишъл при тях и видял в средата една старица — плаче, кърши ръце и си скубе косите:

— Ох, ох, миличката ми виторожка! Вълците са я изяли. Тебе не пожалиха, мене без млечице оставиха, проклетниците! … Ох, ох!

Изстъпил се Рачо пред насъбраните и почнал да утешава старицата:

— Не плачи, бабо! Разбрах, че козичката ти се е загубила. Чакай, сега ще разбера какво е станало с нея!

Седнал Рачо на един камък, разтворил книгата връз коленете си и почнал важно-важно с пръст да се разхожда по редовете. Людете го гледат — нищо не разбират. Подир малко Рачо изрекъл изтежко:

— Който иска да помогне на бабата, нека тръгне по широкия горски път все направо. Като стигне до един стар, висок и клонест дъб, да свърне наляво; скоро ще дойде до един дълбок трап — там долу, на дъното е паднала козата и блее горкичката жалостно-жалостно, защото е жадна и се бои да остане сама в гората. Засега е още жива и здрава…

Людете хем вярват, хем не вярват, гледат го изкриво:

— Да не ни залъгваш, брей?

— Вярвайте ми! Аз съм гадател-врачувач. В тая книга всичко е записано — каквото е станало и каквото тепърва ще стане. — И им показал книгата. — Нося я чак от далечната страна Персия, където съм изучил тайните науки. Много път съм изминал — през планини и морета, през пустини и полета, през камънаци и храсталаци, дорде дойда при вас…

— Затуй ли дрехите ти са толкоз изпокъсани? — питат го.

— Затуй ами! И за да разберете, че не ви лъжа, дордето се завърнете, аз ще седя ей тук, на този камък, да почивам. У мене няма лъжа, няма измама. Само че побързайте, защото, ако не я доведете до залез слънце, през нощта вълците ще й видят сметката.

Мъжете се размърдали. А Рачо-Врачувачо:

— Хем не забравяйте да вземете въже, че инак няма да можете да я извадите…

Подир час време, ето че се връщат спасителите, водят козата. Всички присъствуващи, колкото се зарадвали, дваж повече се удивили. Почнали един през друг да се надпреварват: едни го дърпат да нощува у тях, други го канят на честна трапеза — имали кнедли, кренделчета с бира, кренвирши… — шега ли е такъв изкусен врачувач, дошъл чак от далечна Персия? Нагостили го, настанили го, гълтат думите му с широко отворени уста. Пък Рачо, като видял, че има кой да го слуша, развързал ги едни опашати…

И бърже — по-бърже, отколкото в приказката може да се изкаже — хукнала мълвата из престолния град за гадателя-врачувач и неговата премъдра книга. Дошла до ушите на краля. Зарадвал се, ама и той, както всички други, хем вярва, хем не му се вярва. Заповядал на придворните си да го дирят из града и да го доведат без забава при него.

Разтичали се кралевите люде — тук, там — намерили го и го водят пред светлия лик на владетеля. А на момъка нозете му се преплитат от страх: едно е да се пошегуваш с онези бедняци, гдето животът от люлка до ковчег се шегува с тях, друго е с крал да си имаш вземане-даване. Може като нищо главичката да си загубиш.

Измерил го кралят от главата до петите — съвсем не вдъхва доверие. „Чакай първом да го изпитам, дали пък не е някой измамник.“ Навел се към кралицата, пришепнал и на ухото нещо; тя кимнала с глава и пришепнала нещо на придворната си камериерка, камериерката скочила и бърже-бърже излязла от престолната зала. Подир малко се връща, а след нея — придворният готвач носи сребърен поднос, връз него — златно блюдо, със златен похлупак покрито.

Кралят се обърнал към нашия човек:

— Ако си наистина такъв гадател-врачувач, за какъвто се представяш, отгатни какво има в това блюдо!

Завила се и замаяла главата на Рачо. Почнал да припява и нарежда на глас:

— Ох, Рачо, Рачо-Дългокрачо! Не си чак толкова лош, ама попадна в кош и сега пред всички сам ще стоиш червен от срам…

— Брей, брей! — развикал се кралят. — Улучи, сполучи, отгатна този гадател, без дори да надзърне в мъдрата си книга. — И вдигнал с кралската си тежка десница златния похлупак.

Навели се придворните — и те заахкали един през друг: в блюдото лежал един сварен червен рак.

В това време изтичала кралевата щерка смутена и угрижена, коленичила пред престола на баща си и хълцешком му рекла:

— Татко-крал, забавих се, защото съм си загубила драгоценния годежен пръстен. Дирих го навред — не го на мерих. Това не е на добро: може сватбата ми да се разтури. Затова съм толкова умълчана и тревожна.

Кралят я успокоил:

— Не бери грижа, чедо! Ето на — тъкмо навреме е дошъл този изкусен гадател-предсказател и врачувач. Той ще ти го намери. И се обърнал към главния готвач, който стоял, побит като кол, с подноса в ръце:

— Пригответе добър обед за нашия прославен врачувач! Три яденета! И всеки готвач, който го е готвил, сам да му го поднесе!

Сетне повел Рачо в една далечна стая и му рекъл:

— Чу ли? Няма да излезеш оттука, дорде не намериш пръстена на щерка ми! Прочети най-внимателно твоята мъдра книга и запомни: по-добре с краля да си добре, отколкото с него да си зле!

Рачо кимнал с глава важно — сякаш че е равен нему — и си помислил: „Харно, нека сега да натъпча търбуха си, пък после ще видим как ще мога да се измъкна.“ Седнал на стол, разтворил на коленете си дебелата книга и затичал с показалеца си по редовете. Кралят надзърнал през рамото му да види какво пише там. Както се знае, знатните люде ги учат на различни големи науки и той поразбирвал да чете онзи чужд език. Погледнал и възкликнал: — Ами че ти държиш книгата наопаки — с долната страна нагоре и четеш отдясно наляво!

Ала Рачо не се обърнал. Отвърнал:

— Твое кралско величество, учили са те, ала не са те доучили. Моята работа е такава: пръстенът се е загубил вече и ако искаш да си го получиш обратно, трябва наопаки да четеш. Пък ако е за нещо, което тепърва ще става, тогава ще четем книгата, както подобава.

— Виж ти каква била магията! — почудил се кралят. — Е, гледай и врачувай, аз ще те оставя и няма да ти преча. Стои сега Рачо сам с невеселите си мисли: „Що ми трябваше с тая проклета книга да се заемам? Да си бях стоял мирно дома, печена ряпа да си гризкам… Ами сега накъде?!“

А в това време какво става в готварницата? Изтичал с подкосени нозе главният придворен готвач, гдето беше поднесъл блюдото с рака, и зашепнал:

— Спукана е нашата работа, братя! Загинахме без време. Този гадател-врачувач всичко знае. Без да разтвори всезнайната си книга, веднага позна, че в златното блюдо има варен рак…

Хванали се тримата готвачи за главите, сякаш, ако рече палачът да им ги свали, ще ги удържат.

— Ами сега как ще излапаме тая гореща каша, дето я забъркахме? — завайкали се те.

Дорде готвачите така се тюхкат и охкат, дордето Рачо се чеше, дето не го сърби, обедът му станал готов.

Взел първият готвач супника и с треперещи ръце го понесъл. Щом влязъл, Рачо го стрелнал с очи и измърморил навъсено:

— Ето го вече първият дойде!

Горкият готвач толкова се объркал и уплашил, че без малко да излее врялата супа връз главата на врачувача, та да го ощави и съвсем оплешиви. Върнал се в готварницата запъхтян и рекъл на един дъх:

— Лошо, братя, ни се пише! Едва бях прекрачил прага, врачувачът ме позна и рече: „Ето го вече първият…“

Тръгнал вторият готвач, носи печеното; подносът в ръцете му подскача и дрънчи. Влязъл. А Рачо:

— Ето го и вторият!…

Готвачът оставил печеното на масата и не усетил как се довлякъл до готварницата:

— Наистина! Няма избавление за нас. Щом се показах и той рече: „Ей го и вторият!…“

Третият — главният готвач — му се щяло по-скоро земята да се отвори, та да потъне в нея. Ама няма накъде… И понесъл сладката баница.

— Е, дойде и третият! Заедно захванаха работата, заедно я свършиха. Пък аз сам-самичък се оправих с нея — въздъхнал Рачо и почнал да си тъпче в устата сладката баница.

А главният готвач едва се дотътрил в готварницата; че нето му трака като кречетало, косите му щръкнали като таралежови бодли, очите му в сълзи — предчувствува си клетият смъртта.

— Пропаднахме! — прошепнал той. — Трябва да измислим нещо.

Пък Рачо-Врачувачо, след като излапал толкова, колкото през целия му досегашен живот не му се бе събирало, въз дъхнал, изпъшкал: „Харно готвят кралските готвачи. На храних се, да ми държи влага и за утре, и за другиден. Само че не зная дали ще доживея дотогава. Трябва да си взема нозете под мишница, дорде не е станало много късно. Как?“

И докато той така мисли и крои как да се избави от кралския гняв, ето че вратата тихо се отваря и един подир друг се вмъкват тримата готвачи. Напред главният коси сребърен поднос, покрит с копринена кърпа. Рачо ги гледа изпод вежди и си дума: „Ако носят още нещо за ядене, ще им го изсипя връз главите, защото повече не мога да глътна нито трохичка.“ Все пак протегнал неволно ръка и повдигнал кърпата. А на подноса — три купички златни дукати и по средата им — пръстенът на кралевата щерка. Дордето Рачо се опомни, тримата паднали на колене пред него с молитвено протегнати ръце и заплакали:

— Прости! Не ни погубвай! Ние не сме съвсем виновни. Принцесата отзарана дойде в готварницата и поиска да опи та дали супата е вкусна. И без да забележи, изтърва си пръстена в котела. Нашата вина е, че след като го намерихме, не и го върнахме, ами го скрихме… — и си заскубали косите. — Съжали ни, ако не нас, то — челядта ни. Не прави жените ни вдовици, децата ни сирачета. Досега такъв грях не сме си слагали на душата… Молим ти се…

А пък как се възрадвал Рачо — не е за описване! Скочил той от стола и почнал да се разхожда по дебелите килими насам-натам. Спрял се пред прозореца, който гледал към птичия двор. Рекъл:

— Харно! Ще ви пожаля, само заради дребните ви дечица. Станете и погледнете сега през прозореца! Видите ли онзи дебел пуяк, дето се е накокорчил? — Хич не иска и да знае, че часът му е дошъл. Увийте пръстена в тесто и му го напъхайте в гърлото. Другото на мен оставете — аз ще ви оправя с вашия господар!

Дал им пръстена, прибрал си жълтиците и се отпуснал на мекия стол, задремал спокойно. Готвачите радостни излезли на пръсти и отишли да изпълнят заръката му.

Дремал Рачо, дремал, ама не можал да заспи, защото влязъл кралят и нетърпеливо попитал:

— Е, врачувачо, разгада ли загадката, намери ли пръстена?

— Разбира се! — отвърнал Рачо.

— Къде е? Говори, не се бави, че щерка ми ще си изплаче очите!

— Пръстенът е в един крадец, който можем веднага да заловим… Той е с два крака и с две очи…

— А бе какво ме замайваш? — прекъснал го кралят припряно. — Ясно, че крадецът ще да е с два крака и с две очи. Ти само ми го посочи.

Рачо се усмихнал:

— Не бързай, не се гневи, твое величество, че бързо ще остарееш. Кажи ми само как го искаш? — жив или мъртъв.

— Жив! Жив! Жив! Да го подложа на мъчения за пример и устрашение на всички крадци.

— Ама крадецът не е чак толкоз виновен. Той не знае какво е извършил.

— Не! Не! По-скоро ми го доведи!

— Заповядай, кралю, да дойде придворният главен готвач!

Кралят изпляскал с ръце:

— Доведете главния готвач!

Довели го. А клетникът още не може да събере ума си. Понечил да коленичи и всичко да си изповяда. Ала Рачо го хванал за рамото, разтърсил го, смигнал му и рекъл:

— Хванете и докарайте тук ей онзи дебел пуяк, който се разхожда из птичия двор тъй гордо, сякаш, че е сторил голямо геройство.

Готвачът схванал играта. Съвзел се и изтичал навън. Подир малко се върнал със злополучния крадец под мишка. Врачувачът се изпъчил и, сочейки птицата, извикал:

— Ето го крадецът! Заповядай да го заколят и изкормят. В него ще намерите пръстена.

Кралят погледнал, погледнал — не вярва:

— Добре! Да идем в готварницата и да видим с очите си право ли говориш.

Отишли. За миг отрязали главата на клетия пуяк, за два мига го оскубали и изкормили. И ето ти на! — намерили вътре пръстена.

Кралят се усмихвал и се чудел, принцесата сияела и подскачала, а повече от всички се радвали тримата готвачи. Кралят наградил по кралски врачувача и всякак го уговарял да остане в двореца, че може пак да му потрябва неговата помощ.

Ала Рачо клател глава и си мислел: „Да не изкушавам повече късмета си. Досега вървеше наспоред с мен… Ама всичко е изменчиво на този свят — може да се обърне колелото.“ — И отказал. Прибрал си в торбата щедрата крал ска награда и дебелата книга и се запътил към родното село.

Пристигнал и първом се отбил при даскала.

— Благодаря ти, учителю, за учените съвети! Наистина, както ти каза, така и излезе: в книгата е написано всичко, що е било и що ще бъде. Мъдра книга!

— Ами че ти беше, който така говореше — отвърнал зачуденият учител.

— Мигар аз? — Е, може и тъй да е! Пък сега ще си ида дома, ще заключа книгата в раклата и вече с пръст не ще я побарам. Защото, който веднъж е усетил примката на врата си и е останал жив, втори път не ще се даде да го бесят.

Учителят нищо не разбрал от тия приказки и пак по вдигнал рамене.

А Рачо-Дългокрачо (защото той вече няма да става врачувач, нали?) се прибрал дома. Сложил мъдрата книга в раклата и я заключил с голям катинар. След всички тия преживявания той вече не искал никъде да ходи: стегнал къщата, оженил се и челяд навъдил, ала никога пред никого зъб не обелил да каже откъде му е дошло туй богатство. Пък може би в предсмъртния си час се е изповядал пред кюрето…

А ако някой знае от Рачо повече лъжи — нека приказката да продължи.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.